Lukáš 1,1-4

I když se již mnozí pokusili sepsat vypravování o událostech, které se mezi námi naplnily, jak nám je předali ti, kteří byli od počátku očitými svědky a služebníky slova, rozhodl jsem se také já, když jsem vše důkladně prošel, že ti to v pravém sledu vypíši, vznešený Theofile, abys poznal věrohodnost toho, v čem jsi byl vyučován.

Kdybych se vás teď zeptala, jaké to bylo na Blažkově nebo v Jánských lázních, o dovolené a o prázdninách a nebyly bychom v kostele – protože tam se to přece nesluší – možná byste se začali překřikovat, jak že to bylo hezké, bezva, příjemné, co jste zažili a co se vám nejvíc líbilo. Já jsem tam s vámi nebyla a tak hned nepochopím, proč to bylo bezva nebo super. Musím si nechat vysvětlit, co se dělo. Krásný zážitek se nedá tomu, kdo u toho nebyl,  sdělit jednou větou natož jedním byť nadšeným výkřikem.
A podobně tomu je s vyprávěním o Ježíši Kristu. Úplně na začátku stačilo, aby apoštolové druhým řekli: Ježíš je Mesiáš, ten od Boha poslaný záchrance. Prožili jsme s ním úžasné věci.
A lidé z toho poznali: To je skvělá Boží nabídka – a hned se začali o Ježíše zajímat. Ale když od prvních velikonoc uběhlo pár let, lidé čím dál tím míň chápali, proč by měl být Ježíš tak důležitý a úžasný. A tehdy se ukázalo, že je potřeba vysvětlit, co a jak bylo, zkrátka vyprávět příběh. Proto napsal Lukáš své evangelium, příběh o Ježíšovi, jak žil, co říkal nebo jak uzdravoval. A musel ten příběh vyprávět tak, aby mu rozuměli i lidé, kteří nikdy nevyli v Nazaretu nebo v Jeruzalémě, kteří u toho nebyli a pro které byla Palestina neznámou, nezajímavou a zaostalou zemí někde na východě. 
Napsat či vyprávět Ježíšův příběh, to není jen tak. Je potřebí zasadit ho do souvislostí Hospodinových zaslíbení, očekávání jeho lidu. Lukáš musel důkladně projít Mojžíše a příběhy králů, kázání proroků i modlitby žalmů. A samozřejmě podívat se na to, co už jiní o Ježíšovi napsali. Všechno je  nutno dobře promyslet a vybrat to důležité. Lukáš sám taky nikdy v Palestině nebyl. I pro něho to byly cizí a vzdálené kraje. Ani jemu nebyly zvyky Ježíšova lidu vlastní, nebyl Žid, nezachovával přikázání, takže z vlastní zkušenosti nevěděl nic o tom, jak tyto předpisy formovaly každodenní život. To není na škodu. Naopak – proto může Lukáš Řekovi Theofilovi srozumitelně vyložit, kdo to je ten Ježíš a co znamená pro jeho život. Může to napsat tak, aby Theofil postupně odhaloval to potřebné a důležité. Evangelium má vlastní pořádek, vše musí být sděleno v pravém sledu. Není to jedno, odkud začneš, nelze jen nadšeně vykřikovat jeden před druhého, co si kdo o Ježíšovi pamatuje.
Lukáš postupně po pořádku prochází a aktualizuje tradici,aby  tomu, který už byl vyučený ve slovech, jednotlivých krátkých vyznáních, liturgických formulích – to byla situace katechumenů – aby mu předal spolehlivé vypravování. 
Tak to ten Lukáš píše pro mě, píše to pro nás, ne? My jsme u toho taky nebyli, když u Genezaretského jezera mladý kazatel zavolal na dva rybáře: Pojďte za mnou. Nebyli jsme u toho, když uzdravil slepého. Neslyšeli jsme ho vyprávět podobenství. Tak to ten Lukáš píše pro nás, nebo ne? „Rozhodl jsem se, že ti to v pravém sledu vypíši, vznešený Theofile, abys poznal hodnověrnost toho, v čem jsi byl vyučován.“ Vznešený Theofile- Lukáš píše Theofilovi. Kdo to byl? Jedná se o katechumena, křtěnce z nejvyšší společenské vrstvy, podle jména o Řeka. Byl zřejmě přítelem křesťanského sboru, kam Lukáš patřil, možná ten sbor i sponzoroval. Jemu, člověku, který má zájem o Krista, píše Lukáš. 
Je to psaní určeno Theofilovi nebo i nám? Theofilovi, jistě, vždyť to tam Lukáš výslovně píše. A přece může a má být určeno  i nám. Jak to? Jméno Theofil je řecké a znamená česky Bohumil. Někteří se tak i dnes jmenují Je to člověk milý Bohu nebo milující Boha. A to jsme my – to chceme být my všichni.  Mohli bychom se tedy všichni vlastně jmenovat Theofil nebo Theofila. Tak jednoduše by to zas nešlo,protože by to byl jeden veliký zmatek. Ale šlo by to třeba tak, že bychom si to jméno přidali ke svému a hned by bylo jasno. Hlavní ale je, že se můžeš Theofilem stát. Můžeš se stát Božím přítelem, jak zní doslovný překlad toho jména. Můžeš se stát tím kdo chce spolu s tím dávným křtěncem objevovat kdo to je Ježíš a co pro tebe v životě znamená. To nejde naráz. Na to potřebuješ celý dlouhý příběh. Je to běh na dlouhou trať, na celý život. Však taky apoštol Pavel víru k běhu přirovnával. A to tehdy ještě vůbec netušil, že poběžíme mnohem delší trať, než si kdysi na začátku bratři představovali – a než si představoval i sám Lukáš. Po všech těch staletích bych raději mluvila o cestě, o cestě velikého příběhu, do kterého patří Lukáš, Theofil, mnozí další a pak také my, kterým ten veliký příběh vyprávěli někdy babičky a dědečkové, někdy rodiče nebo kamarádi ze skautu, občas i faráři a učitelé nedělní školy. To Lukášovo vyprávění nebude jen pro toho dávného Theofila – je a bude i pro nás, dnešní Theofily. Aby se i nám otevřelo, co Ježíš přinesl, co důležitého lidem dává. Abychom i my začali objevovat, na jak skvělou cestu se s Ježíšem dostáváme. I když jsme u toho tehdy nebyli a na vlastní oči jsme to neviděli, nejsme nic z této plnosti ochuzeni. Vždyť ani Ježíš s učedníky, když slavili velikonoční večeři, ani oni neviděli jak ty vozy a koně jejich pronásledovatelů zaplavilo moře a vysvobození otroci se vydali na velkou cestu ke svobodě. Při té slavnosti prožívali vysvobozující přítomnost svého Boha – stejně jako my při slavení večeře Páně, toho hodu, který Kristus ustanovil na svou památku a k němuž nás nyní zve. Vstupujeme tak do toho dlouhého příběhu Boha a lidí, který ještě dávno není u konce....

Pane, děkujeme ti za to, že i my smíme vstupovat do tvého příběhu s lidmi, že i nám ukazuješ cestu života. Uvědomujeme si velikost tvého smilování,a tvé lásky,která nás přijímá navzdory našim selháním. Děkujeme ti za to, že přicházíš i k nám a jdeš s námi. Amen